Da barnet var barn gikk det med hengende armer, -
- ville bekken være en elv, elven stor og bred, -
- og pytten her ville være havet.
Da barnet var barn, visste det ikke at det var barn.
Alt virket besjelet for det, og alle sjeler var som ett.
Da barnet var barn, mente det ikke noe om noe, -
- hadde ingen vaner, satt ofte med beina over kors, løp uten tilløp, -
-hadde en virvel i håret og skar ikke ansikt-
- når det ble fotografert.
Se.
Vederkvegelsen ved å løfte hodet ute i det fri.
Vederkvegelsen ved de solbeskinnede farger i menneskenes øyne.
Endelig gal, endelig ikke alene. Endelig gal, endelig forløst.
Endelig gal, endelig rolig. Endelig en narr, endelig et indre lys.
Røyking forbudt-skiltet viser at vi begynner innfiygningen tii Berlin.
Vennligst ikke røyk før De er i flyplassbygningen
Og løp og løp og omfavnet ham.
Det er et lite hus, og det er også to etasjer og en terrasse.
Og vi skal ut å bade hver dag. Og mannen som bor der
Jeg forstår ikke figuren. Jeg vet så lite om den rollen.
Kanskje det lysner på opptakene. Et godt kostyme er halve jobben.
Berlin, Emil Jannings, Kennedy, von Stauffenberg.
- For en fyr - For et fint bilde.
Det var ikke i Berlin. Gjør det noen forskjell?
Bestemor ville si: "Gå ut å spazieren."
Tokyo, Kyoto, Paris, London, Trieste, Berlin.
Holder deg oppdatert i helgen, AFN Berlin
Det er aldri noe bra på tv.
For å orientere dere i tiden. Dere snubler over deres farger og tider.
Hvordan fårjeg plass til alt? Jeg må finne på noe.
Det lukter fortsatt her Bare mer støvete.
Samlet hun på alt? Rabattmerker, postkort, togbilletter?
Hun kastet aldri noe. Kunne ikke.
Mor, min mor Det var hun aldri.
Min far var min far. Hun er død.
Ingen tåre, ingen smerte. Kanskje senere. Jeg er så gammel.
Søsteren min kommer. Jeg må bort, og det fort.
Du få'kke tak i meg!
Hun elsker deg ikke, har aldri elsket deg. Du bare later som.
Vær glad for at de har glemt deg. Endelig er du fri.
"Jeg vil dø på stedet og så leve videre," sa hun.
Herregud, hva skal det ende med?
Han har bare musikk i hodet.
Nei, jeg holder det ikke ut. Hva er det han vil?
Jeg kjøpte en gitar til ham. Vil han ha trommer nå?
Hva koster ikke det? Det blir for mye av det gode.
Kommer han aldri til fornuft?
Nei, nå harjeg fått nok. Det kan ikke fortsette slik.
Nei, nå må det være nok.
Jeg orker ikke mer.
Ikke så rart. Han har jo bare lært rock and roll.
Vel, kanskje han tar seg sammen en dag.
Man kan aldri vite.
Da barnet var barn, var det de følgende spørsmåls tid:
Hvorfor erjeg meg og hvorfor ikke deg?
Hvorfor er jeg her og ikke der?
Når begynte tiden, og hvor ender rommet?
Er ikke livet under solen bare en drøm?
Er ikke det jeg ser, hører og lukter -
- bare skjæret av en verden før verden?
Fins det onde faktisk, og mennesker som virkelig er onde?
Hvordan kan det ha seg at jeg er meg -
- førjeg ble, ikke var?
Og at jeg, som er meg, en dag ikke lenger er den jeg er?
- Jeg håper det er overstått snart. - Barnet trenger oksygen. Pust.
- Bare jeg hadde smertene selv. - Det gjør så vondt.
Det er straks overstått. Nå er det gjort.
Nå avtar det. Jeg gleder meg. Jeg er spent på hvordan du ser ut.
- Din dritt! - Kvinnene blir din død.
Jeg har visst kjørt feil. Vi har ikke vært på kirkegården på lenge.
Og?
Soloppgang 7.22, solnedgang 16.28, månen viser seg 19.04.
Vannstand i Havel og Spree.
For 20 år siden styrtet en sovjetisk jager i Stössensee.
- For 50 år siden - vardet OL.
For 200 år siden fløy Blanchard over byen i luftballong.
Det gjorde flyktningene også for nylig.
I Lilienthaler Chaussee satte noen ned tempoet og så tilbake i intet.
På posthus 44 har en som vil dø satt særfrimerker på avskjedsbrevene.
Og ute på Mariannenplatz snakket han engelsk med en amerikansk soldat.
For første gang siden skoletiden, og det var flytende.
I Plötzensee sa en fange "nå", før han banket hodet i veggen.
På Bahnhof Zoo ropte ikke togføreren stasjonsnavnet, men "Ildlandet".
I Rehbergen leste en mann Odysséen for et barn.
Småen sluttet rent å blunke.
Og hva kan du fortelle?
En kvinne som slo ned paraplyen midt i regnet -
- og lot seg bli våt.
En skoleelev som fortalte læreren hvordan en bregne vokser frem, -
- og den imponerte læreren.
En blind som famlet etter klokka si da hun fornemmet meg.
Det er herlig å bare leve åndelig og bevitne noe åndelig for folk.
Men av og til blir det for mye.
Jeg vil ikke bare sveve evig. Jeg vil merke min egen vekt.
Den skal gjøre meg jordfast.
For hvert skritt og vindstøt vil jeg kunne si "nå" -
_ og ..nån og "nå", og ikke bare "alltid" og "for evig".
Sette meg på den ledige plassen ved kortbordet, bli bydd velkommen, -
- om det så bare er med et nikk.
Når vi har deltatt, har vi alltid bare latet som.
I en nattlig brytekamp lot vi som om vi fikk hoften av ledd.
Vi lot som om vi fanget en fisk, satt med til bords, -
- lot som om vi spiste og drakk, -
- fikk servert lammestek og vin ute ved teltene i ørkenen.
Ikke atjeg straks vil unnfange et barn eller plante et tre, -
- men tenk hvis man kom hjem etter en lang dag -
- og kunne gi katten mat, som Philip Marlowe.
Få feber, få svarte fingrer av å lese avis.
Ikke bare fryde seg over ånden, men endelig over et måltid.
En nakkes linje, et øre.
Lyve. Så det renner av en.
Kunne merke skjelettet gå med når man går.
Endelig ane istedet for alltid å vite alt.
Kunne si "å" og "neimen" og "akk" og "ve" i stedet for "ja" og "amen".
Og la seg begeistre over det onde.
Overta all verdens demoner fra dem man går forbi.
Og endelig spurte ut i verden. Være vill.
Eller merke hvordan det er å ta av skoene under bordet -
- og strekke tærne, barføtt.
Være alene. La det skje. Være alvorlig.
Vi kan bare være ville idet omfanget vi er alvorlige.
Bare betrakte, samle, bevitne, bekrefte, ta vare på.
Være ånd, være på avstand, være i ordet.
- Se, en kabriolet. - Dem kjøper man ikke.
Dem stjeler man. Ellers blir de stjålet.
- Kalesjen av og bort. - I den kjerra der?
Fortell, muse, om fortelleren, -
-den barnslige oldingen, som er havnet ved verdens ende.
Gjør menigmann synlig for ham.
Mitt publikum er med tiden blitt til lesere.
De sitter ikke i sirkel, men hver for seg -
- og vet ikke noe om hverandre.
Jeg er en olding med sprukken stemme, -
- men fortellingen kommer fortsatt fra dypet, -
- og den lett åpne munnen gjentar den så vel mektig som ubesvært, -
- en liturgi hvor ingen behøver å være innviet i -
- hva som menes med ord og setninger.
Kanskje hun ikke har råd til å finne en annen lege.
Jeg har ikke sett henne på fire år, og hun har vært syk i to av dem.
Når ber dere med egne ord? Dere er forrædere.
Så kommer de jentene og skaper seg, og så
Hvorfor lever jeg i det hele tatt?
Hvordan skal jeg betale det med den lille pensjonen?
Dine foreldre har slått hånden av deg. Din kone forrådt deg.
Din venn har reist. Dine barn husker bare talefeilen din.
Du kunne gi deg selv en på trynet.
Hva er i veien? Noe er galt.
Jeg er her jo fortsatt, så om jeg bare vil.
Jeg skal bare ville det. Så kommer jeg ut av det.
Jeg havneti det. Jeg kan komme ut av det.
Selvfølgelig kan jeg det. Så ville mor få rett.
- Se, det er to mark! - Nei, det er en ølkork.
- Ta den. - Det er bare 10 pfennig.
- "Skal vi vedde?" var bra i går. - Det ble ikke sendt i går.
For et par dager siden. For en måned siden.
Jeg er ene og alene. Det kan du ikke mene.
En, to, tre, det må til.
Nei, Marion, ikke sånn. Hva driver du med?
Med eleganse, ikke styrke. Hva gjør du?
Ikke dingle, men fly. Du er en engel.
Himmel, du liksom!
Pokker heller. Jeg kan ikke fly med de greiene.
Selvfølgelig kan du det. Det er lettere med enn uten.
Ikke med de hønsefjærene.
- Hva sier hun? - Hønsevingene plager henne.
Kom igjen, forestill deg at du er en due.
- Tenk på måkene. - Finn dere en gråspurv.
Hva spiller dere? Er vi på ball hos brannvesenet?
Nå er det nok. Konsentrer deg, Marion.
- Du kan sikkert lære det. - Venn deg til fjær og kre.
- Skjerp deg! - Selvfølgelig skjerper jeg meg.
Hva tror dere jeg driver med?
Jeg hadde falt ned for lengst om jeg ikke skjerpet meg.
Hør her. Dere kan slutte.
Vi har ikke råd til leie og strøm. Vi er gått konk.
Vi tar ned teltet i morgen.
Kjører vognene i garasjen. Lu kker og slukker.
Sirkus er ferdig for i år. Beklager.
Drømmen er slutt. Ikke engang en hel sesong.
Nok en gang ble noe ikke ført til ende.
I kveld er altså siste forestilling med mitt gamle nummer.
Det er til og med fullmåne. Da brekker sirkusprinsessen nakken.
Ti stille.
Det var ikke slik jeg forestilte meg den.
Avskjeden med sirkus.
Ingen kommer siste kveld. Dere spiller som bygdetullinger.
Og jeg flyr som suppehøne gjennom manesjen.
Og blir servitør igjen.
Faen.
Øyeblikk som det som nettopp var, blir et kjært minne om ti år.
Tiden leger alle sår, men hva om tiden selv er sykdommen?
Som om man av og til må bukke for å leve videre.
Leve. Et blikk er nok.
Jeg kommer til å savne sirkus. Det er slutt, og jeg føler ikke noe.
En engel går forbi.
Marion?
Det slutter alltid når det nettopp er begynt.
For godt til å være sant.
Endelig ute, i byen. Hvem er jeg?
Hvem erjeg blitt til?
For det meste er jeg for bevisst til å være trist.
Jeg ventet en evighet på at noen sa noe pent til meg.
Så dro jeg til utlandet.
En som sa: "I dag elskerjeg deg så høyt."
Det ville være deilig.
Jeg trenger bare løfte hodet, og verden åpner seg for mine øyne, -
- ender i mitt hjerte.
Som barn villejeg bo på en øy.
En kvinne alene, mektig alene.
Ja, det er det.
Alt er så tomt, uforenelig.
Tomheten. Angsten.
Angsten, angsten, angsten
Som et lite dyr som er gått seg vill i skogen.
Hvem er du? Jeg vet ikke lenger.
Bare ikke artist lenger Slutt med trapesen.
Ikke gråt. Sånn bare er det.
Det skjer. Det går ikke alltid som man vil.
Så tomt. Så tomt alt sammen.
Hva skal jeg gjøre?
Ikke tenke på mer. Bare være til.
Berlin. Her er jeg fremmed, selv om alt er så kjent.
Man kan i hvert fall ikke gå seg bort. Man ender alltid ved Muren.
Vente foran en fotoautomat, og så kommer et bilde av et annet ansikt.
Slik kunne en historie begynne.
Ansikter. Jeg har lyst til å se ansikter
Kanskje jeg kan få jobb som servitør.
Jeg er redd for i kveld. Det er tåpelig.
Angsten gjør meg syk, for bare en del av meg er redd.
Den andre delen tror ikke på det.
Hvordan skal jeg leve? Kanskje det ikke er spørsmålet.
Hvordan skal jeg tenke?
Jeg vet så lite. Kanskje fordi jeg bare er nysgjerrig.
Av og til tar jeg feil fordi jeg tenker som om jeg snakker med noen.
Om man inne i de lukkede øynene lukker øynene en gang til, -
- kommer selv stein til live.
Være ved fargene. Fargene.
Neonlysene på kveldshimmelen. Den røde og gule S-banen.
Lengsel.
Jeg må bare være klar.
Lengsel etter en strøm av kjærlighet som stiger opp i meg.
Det gjør meg alltid så klønete.
Den manglende lysten.
Lysten til å elske.
Lysten til kjærlighet.
Ikke glo så dumt. Har du aldri sett noen krepere før?
Så liggerjeg i pølen, stinker som en tankbil. Alt er så klart.
Som de alle står den: Som de glor på meg. Oljeflekken.
Jeg skulle ha fortalt henne at jeg er lei for det.
Jeg kan ikke bare Jeg har så mye å gjøre.
Som jeg gikk opp fjellet og trådte fra dalens skygge uti solen
Ilden i kanten av gressgangen.
Potetene i asken.
Båthuset langt ute ved sjøen.
Sydkorset.
Det fjerne østen.
Det høye nord.
Det ville vesten.
Great Bear Lake.
Øya Tristan de Cunha.
Mississippi-deltaet.
Stromboli.
Charlottenburgs gamle hus.
Albert Camus. Morgenlyset.
Hvorfor bare står dere der? Har noen ringt etter en ambulanse?
Han blør fra øret. Han må ha kraniebrudd.
Flekkene etter de første regndråpene.
Solen. Brødet og vinen.
Den hoppende gangen. Påsken.
Bladenes årer.
Vinden i gresset.
Steinenes farger.
Småsteinene på bunnen av bekken.
Den hvite bordduken i det fri.
Drømmen om huset i huset.
Det sovende medmennesket på rommet ved siden av.
Søndagsfreden.
Horisonten.
Lysskjæret fra rommet i hagen.
Nattflyet.
Sykle uten hender
Den vakre ukjente.
Min far.
Min mor.
Min hustru.
Mitt barn.
Verden later til å fortone seg.
Men jeg forteller som i begynnelsen i mitt syngende tonefall, -
- som holder meg i live.
Beskyttet av fortellingen mot nåtidens forvirring -
- og skånt for fremtiden.
Slutt med de store bevegelsene, frem og tilbake i århundrene.
Jeg kan bare tenke fra den ene dagen til den andre.
Mine helter er ikke lenger krigene og kongene, -
- men fredens ting, det ene like godt som det andre.
Løkene som tørker, like godt som trestammen gjennom morasset.
Men det er ennå ikke lykkes noen -
- å istemme et fredens epos.
Hva er det med freden, siden den ikke begeistrer i lengden -
- og siden man nærmest ikke kan fortelle om den?
Skal jeg gi opp nå?
Hvis jeg gir opp, mister menneskeheten sin forteller.
Og har menneskeheten mistet ham, har den mistet det å være barn.
Jeg kan ikke finne Potsdamer Platz.
Jeg mener her
Det kan da ikke være den.
For på Potsdamer Platz lå Café Josti.
Om ettermiddagen snakketjeg med folk, -
- drakk en kopp kaffe og iakttok gjestene.
Før da røyktejeg en sigar hos Löhse og Wolff, -
- en renommert tobakkshandler rett overfor her
Det kan ikke være her, Potsdamer Platz.
Man møter ikke noen man kan spørre.
Det var en beferdet plass.
Trikker, omnibusser med hester-
- og to biler, min og sjokolade-Hamanns.
Stormagasinet Wertheim lå også her.
Og så hang det plutselig faner.
Over hele plassen hang det
Folk var ikke vennlige lenger
Og ikke politiet heller.
Jeg gir ikke opp før jeg har funnet Potsdamer Platz.
Hvor er mine helter? Hvor er dere, mine barn?
Hvor er mine slektninger, de iangmodige, de opprinnelige?
Nevn meg, muse, den stakkars udødelige sangeren -
- som forlatt av sitt dødelige publikum mistet stemmen.
Hvordan han gikk fra å være fortellingens engel -
- til å bli den upåaktede eller hånede lirekassemannen -
- ute på grensen til ingenmannsland.
20 mark, 40 mark, 80 mark.
På en uke kunne jeg nå opp på 500. Av gårde sørover.
Det var dumt å stille seg her. All den gjennomgående trafikken.
Drittsekk. Det var tredje gang.
Jeg vil bort herfra.
Hvis det kommer noen som kjenner meg, erjeg ferdig.
Bare Klaus var her. Han ville gi meg motet tilbake.
Han var så god. For god. Og så bare dør en slik en.
Er det fortsatt grenser? Flere enn noensinne.
Hver gate har sin egen grensebom eller grensestripe.
Mellom to tomter går en stripe ingenmannsland, -
- kamuflert av en hekk eller grøft.
Ender man dér, faller man over spanske ryttere -
- eller blir truffet av en laserstråle.
Ørretene i vannet er i virkeligheten elektriske rokker.
Enhver boligeier spikrer et navneskilt på døren som våpenskjold -
- og studerer morgenavisen som verdens hersker.
Tyskerne er delt opp i like mange småstater som det er individer.
Og statene er mobile.
Enhver har sitt med seg og krever gebyr hvis noen vil betre det -
-iform av en flue i en klump rav eller en flaske vin.
Og så bare til grensen. Lengre inn kommer man bare med kodeord.
Nåtidens tyske sjel kan bare erobres og føres av den -
- som gir hver eneste småstat dens kodeord.
Det er det heldigvis ingen som kan.
Derfor myldrer hver især til utlandet og skilter med sin enmannsstat.
Selv hans barn sitter og smører dritt i ring omkring seg.
Er det den boken du fortalte om? "Den falske føreren".
Hadde Hitler en dobbeltgjenger? Var det to Hitlere?
Nei, Hitler kom fra Østfronten.
Og døde før han kom hjem til Alpene.
- Goebbels fikk en skuespiller til - Ja, for ingen måtte vite det.
Si meg
Den historien virker ikke særlig troverdig.
Neste scene er først om en time.
- Glimrende. - Det er mer realistisk enn filmen.
Hør her Folk liker krimmer.
De gjør hva som helst for å finne på en. Skjønner?
Det er tåpelig, men det er dette også.
- Erika, kom igjen, slutt. - Ok, vi ses senere.
Jeg vil snakke med deg.
Vi har nok bilder Så ikke flere bilder, greit?
Helena, jeg kan ikke gå med den fordømte hatten.
- Den er glimrende. Den ser bra ut. - Prøv den selv.
- Gå med den selv. - Vi har andre hatter du kan prøve.
Så mange hatter.
Nå finner vi en hatt som passer til ansiktet.
En hatt som passer til ansiktet.
- Vi går bort hit og herregud. - Hva slags hatt vil du ha?
Jeg vil ligne en tysker, jeg vil se anonym ut-
- og jeg vil forsvinne i mengden.
Nå ligner du Humphrey Bogart.
- Prøv den. - Greit Hjelpe meg.
Den?
- Den er til operaen. - Nei, du ligner en rabbiner.
Den er 42nd Street. En bookmaker Vet du hva det er?
Hva pokker er det? Gi meg en skikkelig hatt.
Jeg vil ikke tiltrekke meg oppmerksomhet.
- Hva med den? - De hattene er latterlige.
Alle sammen er gangsterhatter.
- Det er ikke en gangsterhatt. - Jeg ligner en som skal gifte seg.
Den er til et ridestevne i London.
Den er god.
- Den ser bra ut. - Kanskje. Muligens. Den kan gå.
Du ligner noens bestefar.
Charlie Chan. Første sønn. Ikke for glup.
- Ok. Den er ikke fantastisk. - Den er alle tiders.
Du er vidunderlig. Danke.
Olivier, den frakken er gyselig.
Columbo hadde ikke noen hatt. Fantastisk kostyme.
Men det var din egen frakk. Hvor er regnfrakken, Peter? Brent.
Hva er det, Peter? Hvorfor forviller tankene seg bort?
Jeg tar sjøtunge meunière i kveld. Kan tyskere lage det?
Kanskje pasta. Tomatsaus og basilikum.
Kan tyskere lage pasta?
Det endrer seg aldri.
Emblemene skinner best. De var elegante den gangen.
Har du fyr?
Takk.
Det eneste jeg kommer til å savne fra lysets rike er spurvene.
Penger gjør en lykkelig.
Dahlem er svindel. Dere er ikke lokale.
Du er flyktning. Det er du også. Og du også.
Jeg har sittet her siden i morges. Det er så kaldt og kjedelig.
Og vinden i ansiktet. Og de første snøfnuggene i luften.
Og vannet i rennesteinen. Og verandaen med den vakre ukjente.
De er ekte. Eller ligner De kunne være ekte.
Noen spiste hundenes mat i kz-leiren. Hva tenkte dere på?
Vel, mye kan endre seg.
Franskmannen. Ham møttejeg et eller annet sted på gaten.
"Berlin, den fins ikke mer," sa han.
Halve huset var borte. Noe sto igjen, men hvor lenge?
Jeg husker hun som sto oppe i ruinen -
- og ristet dynen.
Når var det igjen? I mai? Juni 1945!
- Unnskyld, fårjeg tegne deg? - God morgen, førstebetjent.
- Får jeg tegne deg? - Ja, vær så god.
Ikke rør deg.
Lurer på om hun er jøde. For et søtt ansikt.
Kan han greie det, tro? Det ser slik ut.
Interessant. For et nesebor. For et dramatisk nesebor
De er statister.
Statister er så tålmodige. De bare sitter der.
Jeg ville gjerne se det. Kanskje han gir meg det.
De menneskene er statister Statist-mennesker.
Veldig fint. Det er et flott bilde.
Gul stjerne betyr død.
Hvorfor valgte de gul? Solsikker. Van Gogh tok livet av seg.
Det er en elendig tegning. Hva så? Ingen ser den.
En dag lager du en god tegning, -
- håper m, håper 3eg, håper 39.9.
- Stuntmenn, vær så god. - Kom igjen, gutter.
Takk.
Det ligner en vals, ikke en slåsskamp.
Gary, enda et intervju. Berlin TV.
Du har tid. Jeg trenger deg bare til noen nærbilder etterpå.
- Du har tid. - Greit, folkens, vi gjør det nå.
Nå er bra.
Hva er det, Peter?
Liv. Hvis jeg ikke fikk det, ville jeg savne det, -
- sa generalen til horen
Sa horen til generalen.
Kom, jeg viser deg noe annet.
En mann er kledd ut som rotte.
Det henger en fjær der. Ved halen.
Da barnet var barn, kunne det ikke fordra spinat, -
- erter, risengrøt og dampet blomkål, -
- men det spiser alt i dag, og ikke bare av nød.
Da barnet var barn, våknet det en gang i en fremmed seng.
Idag gjør det det gang på gang.
Kalte mange mennesker vakre. I dag skjer det bare ved et lykketreff.
Så tydelig et paradis for seg. Idag kan det høyst ane det.
Var det intet det ikke kunne tenke seg.
Idag grøsser det ved tanken.
Da barnet var barn, lekte det med begeistring.
Nå kan det bare konsentrere seg hvis det dreier seg om jobb.
- Husker du første gangen vi var her? - Historien var ikke begynt ennå.
Vi lot det bli morgen og kveld og ventet.
Det tok sin tid før elva fant sin seng, -
- før vannet overhodet begynte å strømme. Avsmeltningsdal.
En dag, jeg husker det ennå, -
- kalvet isbreen her, og isfjellene drev nordover.
På et tidspunkt drev en trestamme forbi med et tomt fuglereir
I myriader av år sprang bare fisken.
Så druknet bisvermen.
En tid senere kjempet de to hjortene mot hverandre her på bredden.
Deretter skyen av fluer, gevirene som grener nedover elva.
Gresset vokste over kadavrene fra villkattene, villsvinene og bøflene.
Husker du hva vi så komme fra savannen en morgen?
Den tobente, vårt lenge ventede uttrykte bilde.
Hans første ord var et utrop. Var det "akk" eller "å" eller "o"?
Eller var det bare et stønn?
Dette mennesket kunne vi endelig le av for første gang.
Hans utrop og hans etterfølgers roping lærte oss å snakke.
Det er en lang historie. Solen, lynene, tordenen på himmelen.
Og nede på jorden ildstedene, runddansene, tegnene, skriften.
Så brøt noen plutselig ut av kretsen og gikk rett frem.
Mens han gikk rett frem på den måten og av og til svingte i overmot, -
- virket han fri, og nok en gang kunne vi le med.
Men så løp han plutselig i sikksakk, og steinene fløy.
Med hans flukt begynte krigenes historie, og den er ikke slutt ennå.
Men også den første om gresset, solen, hoppene, utropene varer ved.
Husker du da landeveien ble anlagt den ene dagen?
Dagen etter fant Napoleons tilbaketog sted.
Som følge av det brola man den.
Idag er den vokst til med gress som en romersk hovedvei, -
- sammen med stridsvognsporene.
Men vi var ikke engang tilskuere. Det har vi alltid vært for få til.
- Vil du virkelig? - Ja.
Tilkjempe meg selv en historie.
Forvandle detjeg vet fra bestandig å ha tittet ned -
- til å utstå et blikk på meg, -
- et kort skrik, en gjennomtrengende lukt.
Jeg har vært ute lenge nok, fraværende lenge nok, -
- ute av verden lenge nok.
Jeg vil inn i verdenshistorien. Eller bare ta et eple i hånden.
Se. Fjæren der på vannet er borte allerede.
Se på bremsesporene på asfalten og nå den trillende sigarettsneipen.
Den forhistoriske elva tørker ut. Bare de nåtidige vannpyttene sitrer.
Bort med verden bak verden.
Interessant tegneproblem. Den mannen har øyne som en vaskebjørn.
Men det er en god hatt.
Så sorte ringer under øynene.
Alltid urolig. Lurer på om regissøren liker arbeidet mitt.
De sier alltid "fantastisk", uansett hva man gjør.
Jeg må kjøpe noen gaver til barna mine. Kanskje bilderammer
Er jeg en bedre skuespiller nå enn jeg var?
Bare romerveier fører ut i det fjerne, bare de eldste sporene fører videre.
Hvor er passhøyden her? Også Berlin har sine skjulte passhøyden:
Først der begynner mitt land, fortellingens land.
Hvorfor ser ikke alle fra barnsben passene, portene og snarveiene -
- nede på jorden og oppe i himmelen?
Hvis alle så dem, fikk vi en historie uten drap og krig.
Titusen ganger har jeg tenkt på det. Og så erjeg så rolig.
Hvorfor alltid røde strømper til svarte sko?
Det er tåkete, kaldt. Så jeg tok på en genser.
Det er en god jakke. Et tilbud. Men lommen gåri stykker.
Hun ga meg den. småstein på taket. Hvorfor? Så det ikke flyr sin vei?
Jeg kunne tenke meg å fly. Flyet flyr i ring, over Berlin.
En dag styrter det. Det er kaldt. Mine hender er varme. Et godt tegn.
Hva er klokken? Solen er på vei ned. Da vetjeg jo hvor vest er.
Da har jeg alltid tatt U-banen østover når jeg skulle hjem.
Så harjeg solen i ryggen. Til venstre er stjernen. Det er bra.
Hennes små føtter. Som hun hopper fra ben til ben. Det er så søtt.
Vi var helt alene. Bare hun ikke har lest brevet mitt allerede.
Berlin sier meg ikke noe. Er Havel en elv eller en sjø?
Er det der ute Wedding? I øst? Det er vel øst overalt?
Underlige mennesker De roper. Hva roper de? Samme for meg.
Alle de tankene. Jeg vil ikke tenke mer.
Jeg stikker.
En amerikansk tv-produksjon. Vil dere vite hva den handler om?
Historien: 1945, Berlin, krigen.
Jeg er en amerikansk detektiv.
En tysk-amerikaner hyrer meg.
Hans brors sønn er i Tyskland. "Dra dit og finn ham."
Broren er død, familien fortapt, finn gutten.
- La meg være, ditt svin. - Mamma!
Jeg klarer det aldri. Ikke i trapes ved fullmåne.
Ikke siste gang, aller siste gang.
Jeg må våkne av drømmen.
Slutt med sirkus.
Og igjen har jeg det som om det blir kveld i meg.
Angsten. Angsten for døden.
Døden. Hvorfor ikke?
Av og til gjelder det bare om å være pen.
Ikke annet.
Å betrakte seg selv i speilet er som å se seg selv tenke.
Hva tenker du da?
At jeg godt kan være redd, men ikke snakke om det lenger.
Du er ikke blitt blind ennå, ditt hjerte banker, -
- og nå gråter du likevel.
Du vil gråte som et lite barn, som er dypt ulykkelig.
Vet du hvorfor du gråter? Over hvem? Ikke over meg.
Jeg vet heller ikke mer.
Jeg skulle gjerne vite det. Jeg vet ingenting.
Jeg er litt redd.
Nå er det gått over. Det kommer nok tilbake.
Blås i det.
Bare kunne si som for et øyeblikk siden:
Jeg er glad.
Jeg har en historie, og jeg vil fortsatt ha en.
Det var bra jeg ble med på konserten. Han er fantastisk.
Han ser ikke omgivelsene, men rett inn i Paradis.
Hva gjørjeg?
Jeg ser forover og lar meg drive ut i verdensrommet.
Der er det igjen. Velbehaget.
Som når en hånd lukker seg forsiktig inni kroppen.
Hvor lang tid tar det? To timer? Jeg må hjem og vaske barna.
Før mannen min kommer, må jeg lage mat, vaske opp, dekke bord.
Jeg har ikke støvsugd heller.
Da barnet var barn var det de følgende spørsmåls tid:
Hvorfor erjeg meg og hvorfor ikke deg?
Hvorfor er jeg her og ikke der?
Når begynte tiden, og hvor ender rommet?
Er ikke livet under solen bare en drøm?
Dreharbeiten. Spazieren.
spasere. Titte og se.
Bare du var her, bestemor.
Det må være stasjonen de snakket om. Med det morsomme navnet.
Ikke stasjonen hvor toget stoppet, -
- men stasjonen hvor stasjonen stoppet.
- Er det Columbo? - Nei, jeg tror ikke det.
- Ikke i den slitte frakken. - Han går ikke rundt i søla her.
Jeg kan ikke se deg, men jeg vet at du er her.
Jeg kjenner det.
Du har vært der siden jeg kom.
Bare jeg kunne se deg og fortelle deg hvor godt det er å være her
Bare det å ta på noe. Det er kaldt. Det føles godt.
Røyke, drikke kaffe.
Hvis man gjør det sammen, er det fantastisk.
Eller tegne.
Man tar en blyant og setter en mørk strek.
Så setter man en lys strek. Til sammen er de en god strek.
Eller når hendene er kalde, gnir man dem mot hverandre.
Det føles godt.
Det er så mange gode ting.
Men du er ikke her. Jeg er her.
Jeg skulle ønske du var her.
Jeg skulle ønske du kunne snakke til meg.
For jeg er en venn.
Compañero.
- Vel? - Jeg går ut i elva.
Et gammelt ordtak jeg først forstår nå.
Jeg står ved et vadested, men det er ingen bredd.
Det fins bare mens vi er i elva. Inn i tidens, dødens vadested.
Ned fra de ufødtes utkikkspost.
Man iakttar ikke oppe fra, men i øyenhøyde.
Først tar jeg et bad.
Så larjeg meg barbere. Helst av en tyrkisk barberer.
Han masserer meg også til fingerspissene.
Så kjøperjeg en avis og leser den fra overskriftene til horoskopet.
Første dag larjeg meg betjene. Jeg henviser alle til min sidemann.
Faller man over beina mine, må man si unnskyld.
Jeg blir dyttet frem og tilbake. Jeg finner omgående et ledig bord.
En tjenestebil stopper, og borgermesteren gir meg skyss.
Alle vil synes jeg virker kjent. Jeg tier og forstår alle språk.
- Det blir min første dag. -Ikke noe av det vil skje.
Jeg tar henne i mine armer.
Og hun tar meg i sine armer.
Jeg tror han er full.
Vi går.
Det smaker.
Nå forstårjeg et og annet.
- Er det rødt? - Ja. Har du slått deg?
- I dag går det bra? - Ja.
- Og rørene? - Rørene er gule.
- Og han der? - Han er gråblå.
- Og han? - Lilla. Og han er oransje. Oker.
- Oker eller oransje? - Oker.
- Og gul, rød Og han der? - Grønn.
- Og over øyet? - Det er blått.
- Blått Er det veldig kaldti dag? - Det blir varmere.
- Jeg skulle gjerne drikke kaffe. - Har du ingen penger?
Det gleder meg at det går så bra i dag. Takk.
Flott!
- Kaffe. - Melk og sukker?
Svart.
Da barnet var barn -
- kunne det nøyes med å spise epler og brød.
Sånn er det fortsatt.
Da barnet var barn -
- falt bærene i hånden på det, som bare bær gjør det, -
- og det gjør de fortsatt.
Ga friske valnøtter det en ru tunge, og det gjør de fortsatt.
Lengter det på hvert fjell etter et enda høyere fjell.
Og lengter det i hver by etter en enda større by.
Og sånn er det ennå.
Grep det ut etter kirsebærene i en trekrone -
- med samme jublende glede som i dag.
Var det sjenert overfor fremmede, og er det fortsatt.
Ventet det på den første snøen -
- og venter fortsatt på den måten.
Da barnet var barn -
- kastet det en kjepp som spyd mot treet, -
- og der sitrer det den dag i dag.
- Unnskyld, hvor erAkazienstrasse? - Gå opp til Kleistpark.
Ned Grunewald, forbi Elzholss og Gledisch, men ikke til høyre, -
- for du skal til venstre, og der er det.
Inngangen er til filmteamet. Statister rundt hjørnet.
- Statist. - Du vil bare ha en autograf.
- Fordømte purk. - Når kommer Columbo?
Columbo!
Compañero!
- Godt å se deg. Hvordan går det? - Bra.
Jeg ventet en mye høyere mann.
- Enda høyere? - Enda høyere. Hvor lenge?
Minutter. Timer.
Dager. Uker. Måneder. Tid.
- La meg gi deg noen dollar -Jeg har penger
- Jeg har solgt noe. - Rustningen.
Ikke sant? Hva fikk du for den?
- 200 mark. - Du ble lurt, men det skjer.
Hør her. Jeg går 30 år tilbake. New York City.
Pantelåner, 23rd og Lexington. Fyren ga meg 500 dollar.
Har du vært
Du er...
- Du også. - Ja, det er masser av oss.
- Mr. Falk, vi er klare nå. - Ok, David, jeg kommer.
Du er ikke den eneste.
- Hva vil du gjøre nå? - Det er en jente.
En jente. Bra!
Vent. Du ville fortelle mer. Jeg vil vite det. Alt sammen.
Finn det ut selv. Det er det som er hele moroa.
Columbo! Columbo!
Marion, vi drar
Jeg sender et postkort med Eiffeltårnet.
Vi ses neste sesong. Ikke glem Sirkus Alekan.
- Farvel, Archie. Vi ses neste år. - Farvel, lille Marion. Tusen kyss.
Jeg sender deg en liten pakke. Hva putterjeg oppi? En camembert?
- Tusen kyss, Marion. Vi ses. - Ciao, Chico.
Jeg kunne ikke si hvem jeg en: Jeg aner det ikke.
Jeg har hverken herkomst, historie eller land, -
- og det holderjeg fast i.
Jeg er her, fri, jeg kan forestille meg alt, alt er mulig.
Jeg behøver bare å se opp, og så blirjeg allerede
Verden. Nå. På denne plassen.
En følelse av lykke, som jeg alltid kan bevare.
- Hva gjør du der? - Sitter.
- Er du trist? - Nei.
- Er du syk? - Ja.
- Hva lider du av? - Mangler.
Bare en dobbelknute holder.
- Mangel på mat, kanskje. - Eller drikke.
Jeg sier det til mor
Hun er ikke forsvunnet, Cassiel. Jeg vet det. Jeg finner henne igjen.
Det skjer noe. Og det kommer til å bety noe.
Hun kommer til å lære meg alt.
Det fins andre soler enn den på himmelen, Cassiel.
I den mørke natten begynner våren.
Jeg får helt andre vinger enn dem jeg er vant til.
Vinger som jeg endelig blir forbløffet over
En kopp kaffe, takk.
- Takk. - Førstebetjent?
Jeg vedder på at du vet hvordan man finner folk.
Jeg finner dem ikke alltid. Leter du etter noen?
Jeg vil bare finne noen.
En gutt, en jente? En mann, en kvinne?
En mann.
Vet du hva han heter?
Vet du hvor han bor?
- Jeg vet ingenting. - Det er en vanskelig sak.
Jeg må komme meg videre. God natt, førstebetjent.
Jeg kan ikke se deg, men jeg vet du er her.
Jeg kjenner det.
Bare jeg kunne se deg, for det er så mye jeg vil fortelle deg.
Jeg er din venn.
Compañero.
En låt til, og det er slutt. Men jeg forteller ikke om en jente.
Nå skal dere få høre om en jente.
Det må bli alvor en gang.
Jeg har vært mye alene, men jeg har aldri levd alene.
Nårjeg var sammen med noen varjeg glad, -
- men betraktet det som et tilfelle.
De menneskene var mine foreldre, men det kunne ha vært andre.
Hvorfor var den brunøyde broren min, og ikke den grønnøyde overfor?
Taxisjåførens datter var venninnen min, -
- men jeg kunne like godt ha lagt armen rundt hodet på en hest.
Jeg var sammen med en mann, var forelsket, -
- men kunne ha latt ham stå-
- og fortsatt med den fremmede vi møtte på gaten.
Se på meg eller la være. Gi meg hånden eller la være.
Nei, ikke gi meg hånden, og se bort.
Jeg tror det er nymåne i dag.
Det fins ikke noen mer rolig natt.
Det kommer ikke til å flyte blod i byen.
Jeg har aldri lekt med noen, men heller aldri åpnet øynene og tenkt:
Nå er det alvor.
Endelig blir det alvor
Og slik ble jeg eldre.
Var det bare jeg som var så lite alvorlig?
Er tiden så lite alvorlig?
Ensom har jeg aldri vært. Hverken alene eller sammen med noen.
Men jeg skulle gjerne ha vært ensom, for det betyr jo at man er hel.
Nå kan jeg si det, for i natt erjeg endelig ensom.
Det skal være slutt med tilfellet.
Beslutningens nymåne.
Kanskje det ikke fins noen bestemmelse, men det fins en beslutning.
Beslutt deg.
Vi er tiden nå.
Ikke bare byen, men hele verden tar nå del i vår beslutning.
Vi to er mer enn to. Vi representerer noe.
Vi sitter på folkets plass, og plassen er full av mennesker-
- som ønsker det samme som oss.
Vi lager reglene for alle.
Jeg er klan:
Nå er det din tur.
Det er du som bestemmer.
Nå eller aldri.
Du trenger meg.
Du vil trenge meg.
Det fins ikke noen større historie enn den om oss, om mann og kvinne.
Det blir en historie om kjemper, -
- usynlige, overførbare, -
- en historie om nye forfedre.
Se på øynene mine.
De er bildet på nødvendigheten, -
- på fremtiden for alle på plassen.
I natt drømte jeg om en ukjent.
Min mann. Bare sammen med ham kunne jeg være ensom.
Åpne meg for ham. Åpne meg helt.
Helt for ham.
Slippe ham inn i meg i sin helhet.
Omslutte ham med den felles lykksalighets labyrint.
Jeg vet-
- det er deg.
Noe er skjedd.
Det skjer fortsatt. Det er forpliktende.
Det var om natten, og det er nå om dagen.
Nå for alvor.
Hvem var hvem? Jeg var i henne, og hun var rundt meg.
Hvem i hele verden kan påstå å ha vært sammen med en annen?
Jeg er sammen.
Vi unnfanget ikke et dødelig barn, men et udødelig felles bilde.
I natt lærte jeg å bli forbløffet.
Hun hentet meg hjem, og jeg fant hjem.
Det var en gang.
Det var en gang, og derfor vil det være.
Det bildet vi unnfanget kommer til å ledsage min død.
Jeg vil ha levd i det.
Det var forbløffelsen over oss to, over mannen og kvinnen, -
- som gjorde meg til et menneske.
Jeg vet nå -
- det ingen engel vet.
Nevn meg de menn, kvinner og barn som kommer til å lete etter meg, -
- meg, deres forteller, forsanger og toneangiver, -
- fordi de trenger meg -
- som intet annet i verden.
Vi er gått om bord.
Fortsettes.
Tekster: Pål Trolle Otterstad Prima Vista